Виноградова О.С.
студентка 2 –го курсу ІПКОП 
НЮУ ім. Ярослава Мудрого  

ПРИЗНАЧЕННЯ ПОКАРАННЯ
Призначення покарання являє собою остаточний вирок суду у разі визнання особи винною і рішення суду про необхідність застосування цього заходу державного примусу. Цей акт суду,насамперед, має уособлювати загальні принципи розуму й справедливості.
Закон визначає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це головна умова, яка має стратегічний характер покарання.
Тому, саме меті покарання впродовж багатьох століть приділяли велику увагу найвидатніші філософи, теологи,та звичайно, юристи. 
За підрахунками видатного вченого професора М.Д. Сергієвського, починаючи з часів Гуго Гроція стосовно покарання було висунуто більш двадцяти нових філософських системи і близько 100 теорій, які були різновидами цих систем.
Всі ці теорії розподіляються на три види: абсолютні, відносні й змішані. Абсолютні теорії покарання полягають у тому, що покарання є відплатою за вчинений злочин, воно не переслідує жодної практичної мети. 
Крім абсолютних теорій, існували і дедалі більше відображалися в законодавстві теорії відносні, або утилітарні (від лат. utilitas - користь). В їх основі лежить вимога, щоб покарання призначалося для досягнення певної корисної мети для суспільства в цілому і для покараного особисто. 
Потім поступово вчені-юристи дедалі більше почали схилятися доінтегративної (змішаної) мети покарання, яка має сполучати в собі елементи абсолютних і відносних теорій покарання [1,  с. 260 ]. 
Українське ж законодавство притримується інтегративної позиції. У частині 2 статті 50 КК України сформульовано цілі покарання: "Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами".
Цілі покарання (або складові мети покарання) становлять:
а) кара;
б) виправлення засудженого;
в) запобігання вчиненню нових злочинів з боку засудженого (спеціальна превенція);
г) запобігання вчиненню злочинів з боку інших осіб (загальна превенція).
Вони перебувають у нерозривній єдності між собою і досягнення кожної з них безумовно сприяє досягненню інших.
Кара за вчинений злочин,на сам перед, переслідує мету відновлення соціальної справедливості. Це розплата засудженого за злочин, за ту шкоду, яку він завдав суспільству в цілому й окремим фізичним та юридичним особам. Засуджений розплачується за це обмеженням своїх прав і свобод.
Чим тяжчий злочин вчинено особою, чим негативніше вона характеризується, тим більша кара має її спіткати.
Визнання Законом кари як однієї з цілей покарання не позбавляє оцінку кари як неодмінної змістовної ознаки покарання. Одне органічно поєднується з іншим, доповнюючи його.
Під врахуванням особи як винного слід розуміти врахування позитивних і негативних соціальних, фізичних, психічних і правових елементів характеристики особи, що вчинила злочин, які мають кримінально-правове значення. Соціальну характеристику особи становлять професія, фах, займана посада, ставлення до праці чи навчання, наявність державних та інших нагород, відзнак, почесних звань, наявність сім'ї, ставлення до інших членів суспільства, поведінка на роботі, в побуті, додержання вимог суспільного співжиття. 
Важливе значення при призначенні покарання мають обставини, які пом'якшують та обтяжують покарання.
Стаття 66 КК України дає перелік обставин, що пом'якшують покарання, а стаття 67 КК України - обставин, що обтяжують покарання.
Варто зазначити, що основою для реформування та удосконалення діяльності кримінально-виконавчої системи стали міжнародно-правові акти, в яких забезпечено права людини. До таких належать: Загальна декларація прав людини, Конвенції ООН та Ради Європи проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання [2, с. 271.]. З огляду на реформування законодавства, яке відбувається в Україні, суспільство схвально поставилось до процесу гуманізації кримінальної відповідальності, який властивий багатьом країнам світу. В нашій державі зміни розпочалися з мораторію на смертну кару й подальшого прийняття у 2001 році Кримінального кодексу України (КК України), в положеннях якого розширено систему покарань певними видами, що не пов’язані з позбавленням волі. Триває процес гуманізації відповідальності в кримінальному праві й до сьогодні [3, с. 67.].
Особливої уваги заслуговує Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» (Закон), прийнятий у 2008 році. У його основу покладено принцип соціальної справедливості, згідно з яким кожна кримінально-правова санкція має не тільки відповідати ступеню суспільної небезпечності описаного в законі діяння, а й узгоджуватися з санкціями, передбаченими за вчинення інших злочинів такого ж ступеня тяжкості, а також давати суду можливість індивідуалізувати покарання з урахуванням обставин конкретного злочину. Зокрема, удосконалено низку положень Загальної частини КК України щодо дії закону про кримінальну відповідальність, призначення покарання; в Особливій частині КК України розширено можливість застосування таких альтернативних позбавленню волі покарань, як обмеження волі, виправні й громадські роботи та штраф [4, с. 252]. 
Характерною ознакою сучасної політики Української держави у пенітенціарній сфері є прагнення скоротити кількість осіб, засуджених до позбавлення волі. У зв’язку з цим 2001 року до системи покарань, зазначеної в КК України, додано альтернативний позбавленню волі вид покарання – обмеження волі. 
Удосконалення кримінально-правових і кримінально-виконавчих норм, які підвищили б ефективність цього виду покарання, неможливе без знання історії становлення вказаного виду покарань, як обмеження волі, та передумов, що спонукали до введення цього виду покарання до системи покарань в Україні  [5, с. 42.]. Покарання у виді обмеження волі насамперед має на меті зменшити негативний вплив позбавлення волі, зокрема – стосовно осіб, які вчинили злочини невеликої та середньої тяжкості. Застосування покарань, не пов’язаних з позбавленням волі, як альтернатива позбавленню волі цілком відповідає положенням міжнародних норм і стандартів, які Україна ратифікувала та зобов’язалася виконувати (Токійські правила). Також цей вид покарання має важливе значення у практичному здійсненні поетапної зміни умов тримання засуджених до позбавлення волі з огляду на їх хорошу поведінку. 
На сьогодні зберігається тенденція до зменшення частки засуджених до позбавлення волі у загальній кількості засуджених. Суди все частіше застосовують альтернативні види покарань обмеження волі, громадські роботи та штраф. 
Передумовами впровадження в систему покарань зазначеного виду передусім були його подібність до відомого раніше умовного засудження до позбавлення волі з обов’язковим залученням до праці та умовного звільнення з місць позбавлення волі з обов’язковим залученням до праці.
Предметом подальших наукових розробок може слугувати дослідження кримінологічних, кримінально-правових та кримінально-виконавчих ознак обмеження волі [6].
Покарання є логічним, найбільш характерним наслідком вчинення злочину. Воно є методом кримінально-правової боротьби зі злочинністю.
Застосування покарання, його вплив на ситуацію із злочинністю в країні не треба переоцінювати та чекати від нього вирішення всіх проблем, які виникають у ході боротьби зі злочинністю (так звана легісломанія - сподівання на всесилля застосування Закону). Не дивлячись ні на що, не треба й недооцінювати покарання як метод впливу на злочинність. 

Список літератури
1.	Кримінальне право України: Загальна частина: Підручник для студентів вищих навчальних закладів / Ю.В. Александров, В.А. Клименко. - К.: МАУП, 2004. – с. 260.
2.	Кримінальне право України: Загальна частина: Підручник / М.І. Бажанов. – К.: Кондор, 2005. – с. 271.
3.	Терлюк І.А. Історія держави і права: навч. посіб. / І.А. Терлюк [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://pidruchniki.ws/1260090345645/pravo/organi_vikonannya_pokaran\ -   с. 67 . 
4.	Ягунов Д.В. Державне управління пенітенціарною системою України: історія, сучасність, перспективи: моногр. / Д.В. Ягунов. – Одеса: ОРІДУНАДУ, 2005. – с. 252.  
5.	Мої пропозиції щодо змін у кримінальному законодавстві / В. Кубарєв // Право України. – 1991. - № 7. – с. 42.
6.	Ольга ПОНОМАРЕНКО  «Обмеження волі як вид покарання в Україні: історичний аспект (ХХ–ХХІ століття)».